10.3.2017             1/3

Taustatietoa tyypin 1 diabeteksesta 
ja sen nykyaikaisesta hoidosta

Mikä on tyypin 1 diabetes?

Diabetes on joukko erilaisia sairauksia, joita yhdistää pysyvästi suurentunut veren glukoosipitoisuus eli kohonnut verensokeri. Tyypin 1 diabeteksessa haiman insuliinia tuottavat solut vaurioituvat autoimmuunitulehduksen seurauksena. Tämä johtaa asteittain täydelliseen tai lähes täydelliseen insuliinin puutteeseen. Ilman insuliinia ihminen ei elä, ja tyypin 1 diabetesta sairastava on täysin riippuvainen useina päivittäisinä pistoksina tai insuliinipumpulla annosteltavasta insuliinista. 

Suomella on tyypin 1 diabeteksen esiintyvyyden maailmanennätys: riski sairastua alle 15-vuotiaana tyypin 1 diabetekseen on Suomessa kaikkein suurin. Vuosittain uusia alle 15-vuotiaita lapsidiabeetikoita todetaan noin 500 ja kaikkiaan uusia tyypin 1 diabeetikoita noin 2 000. 

Vastuu vaativasta hoidosta siirtynyt diabeetikolle itselleen

Diabeteksen hoito on siirtynyt sairaalasta kotiin ja vuodeosastolta avohoitoon: päivittäinen omahoito on diabetesta sairastavan tai hänen läheistensä vastuulla. Diabetes on läsnä kaikissa tilanteissa: 24 tuntia vuorokaudessa, seitsemän päivää viikossa, koko loppuelämän. 

Insuliinin tarve on yksilöllinen ja vaihtelee päivittäin. Tarpeeseen vaikuttavat muun muassa ravinto, päivän fyysinen aktiivisuus, stressi, sairaudet ja liikunta. Insuliinihoito on itse osattava sovittaa elämään, liikuntaan ja ruokailuun useiden päivittäisten verensokerimittausten perusteella. 

Päivittäistä elämää saattaa haitata verensokerin epätarkoituksenmukainen vaihtelu eli ”vuoristorata” tai herkästi ilmaantuva hypoglykemia eli liian matalalle laskeva verensokeri tai sen pelko. Hypoglykemia ja sen pelko on merkittävä este verensokerin hoitotavoitteiden saavuttamiselle ,, . Verensokeria saatetaan pitää liian korkealla, jotta hypoglykemiaa ja siitä mahdollisesti seuraavaa insuliinisokkia ei pääsisi syntymään. Ajan mittaan tämä altistaa korkean verensokerin aiheuttamille vaurioille elimistössä ja tätä kautta pitkäaikaisille komplikaatioille eli lisäsairauksille.

Hoito vaatii jatkuvaa säätöä

2/3

Vaihtelevan insuliinipuutoksen korvaaminen kaavamaisesti vaikuttavilla insuliinipistoksilla on vaikeaa. Perusinsuliinin eritys korvataan annostelemalla pitkävaikutteista perusinsuliinia 1–2 kertaa vuorokaudessa pistoksena tai käyttämällä jatkuvasti pikavaikutteista insuliinia annostelevaa pumppua. Perusinsuliinia säädetään itse erityisesti illan ja aamun verensokerin perusteella. 
Aterioiden yhteydessä tarvittava insuliini annostellaan pikavaikutteisena insuliinina yleensä 4–5 kertaa päivässä ateriaa edeltävän verensokerin, ruuan sisältämien hiilihydraattien ja liikunnan perusteella. Ateriakohtaisen insuliini/hiilihydraatti-suhteen selvittämiseen tarvitaan ajoittain mittauksia myös aterioiden jälkeen. Lisämittauksia tarvitaan mm. liikunnan yhteydessä, ennen autolla ajoa ja sen aikana, sekä sairauspäivinä. 

Käytännössä monipistos- tai pumppuhoitoa käyttävä diabeetikko mittaa verensokerinsa sormenpäästä keskimäärin 5–10 kertaa päivässä, mikä vastaa 2000–4000 pistosta sormenpäihin vuoden kuluessa. Lisäksi insuliinipistoksia tulee 5–7 vuorokaudessa eli toiset 2000 pistosta vuodessa.

Jatkuva sensorointi helpottaa arkea ja parantaa hoitoa

Sormenpäämittausten rinnalle ja niitä korvaamaan on kehitetty kudossokerin mittaustekniikkaa. Siinä pieni anturi ihonalaisessa kudoksessa mittaa kudosvälinesteen glukoosipitoisuutta muutaman minuutin välein. 

Perinteinen jatkuvasti käytettävä sensori seuraa glukoosipitoisuutta muutaman minuutin välein ja siihen voidaan asettaa liian matalan ja korkean verensokerin hälytykset. Sensori voi myös ohjata insuliinipumpun toimintaa, eli pumpun annostelemaa insuliinia voidaan tauottaa automaattisesti matalan verensokerin uhatessa. Sensoroivalla pumpulla saavutetaan parempi verensokeritaso kuin tavallisella insuliinipumpulla tai monipistoshoidolla, kun sensoria käytetään lähes jatkuvasti. Sensorin mahdollistama insuliinipumpun pysäytys vähentää hypoglykemioiden kestoa ja määrää. 

Jatkuva sensorointi helpottaa diabeetikkolapsen sokeritasapainon seurantaa ja hoitoa kotona erityisesti yöaikaan, päiväkodissa ja koulussa sekä pihatouhuissa. Sensorin antama glukoosiarvo voidaan välittää reaaliaikaisesti myös vanhempien matkapuhelimeen. 

Suomeen on tullut keväällä 2016 markkinoille uusi jatkuvan sensoroinnin menetelmä eli ns. flash-mittaus (Free Style Libre®). Flash-mittaus on kustannuksiltaan halvempi kuin perinteinen jatkuva sensorointi, mutta siihen ei ainakaan vielä voi yhdistää matalan tai korkean verensokerin hälytysominaisuutta.

Sensoroinnin hyödystä on tutkimusnäyttöä

Saatavissa olevan tutkimusnäytön, Ruotsista saatujen kokemusten ja Suomen vajaan vuoden käyttökokemuksen perusteella flash-mittaus on osoittautunut helppokäyttöiseksi, luotettavaksi ja sokeritasapainoa parantavaksi tekniikaksi, joka helpottaa olennaisesti insuliinihoitoisen diabeetikon päivittäistä elämää ja hoitoa. 

Eurooppalaisessa monikeskustutkimuksessa todettiin 6 kuukauden seurannassa, että flash-mittausryhmässä (N=120; HbA1c 50.1 mmol/mol) hypoglykemiassa (alle 3.9 mmol/l) vietetty aika väheni 38 %:lla ja korkeassa verensokerissa vietetty aika (yli 13.3 mmol/l) 19 %:lla verrattuna tavanomaiseen sormenpäästä tehtävään verensokeriseurantaryhmään (N=121, HbA1c 50.2 
3/3

mmol/mol). Flash-ryhmässä päivittäinen keskimääräinen hypoglykemia-aika väheni 3,38 tunnista 2,03 tuntiin ja sormenpäämittausryhmässä 3,44 tunnista 3,27 tuntiin/vrk. 

Suomalaisen flash-mittauksen seurantatutkimuksen perusteella sokeritasapaino paranee ja yölliset hypoglykemiat vähenevät. Flash-glukoosinseurantalaite näyttää sopivan hyvin epätyydyttävässä tasapainossa oleville tyypin 1 diabetesta sairastaville, jotka ovat motivoituneet tekemään sillä riittävästi mittauksia ja osaavat säätää hoitoaan mittausten perusteella. Myös hypoglykemiaongelmaiset hyötyvät laitteen käytöstä. Jotta laitteen käytöstä saadaan mahdollisimman suuri hyöty, potilasohjauksen ja motivoinnin on oltava riittävää.

Hyvä hoito ehkäisee ennenaikaisia kuolemia

Pidemmällä aikavälillä hyvällä kokonaisvaltaisella hoidolla turvataan terveyttä ja elämänlaatua myös tuleviksi vuosiksi, sillä tyypin 1 diabetekseen liittyy suurentunut ennenaikaisen kuoleman vaara. Skotlantilaisessa tutkimuksessa vuosina 2008–2010 todettiin, että 20-vuotiaaan diabeetikon odotettavissa oleva elinaika oli pojilla 11 vuotta ja tytöillä 13 vuotta lyhyempi kuin ikätovereilla. Toisaalta ruotsalaisessa rekisteritutkimuksissa on voitu osoittaa, että pitämällä verensokeri tavoitteiden mukaisena vakavien lisäsairauksien ja ennenaikaisen kuoleman vaaraa voidaan vähentää.

Kuolemanriski lisääntyy heti sairauden alussa. Alle 10 vuoden sairastamisen aikana ylikuolleisuutta selittävät äkilliset diabeteskomplikaatiot. Jos insuliinia on elimistössä tarpeeseen nähden liian vähän, verensokeri nousee (hyperglykemia) ja vaarana on insuliininpuutoksen aiheuttama hengenvaarallinen happomyrkytys eli ketoasidoosi. Jos insuliinia taas on liikaa, verensokeri laskee liiankin matalaksi (hypoglykemia), jolloin vaarana on toimintakyvyn alentuminen, tajuttomuus eli insuliinisokki ja pahimmillaan jopa kuolema.

Diabeteksen lisäsairaudet, erityisesti munuaissairaus ja sydän- ja verisuonisairaudet, ovat kuitenkin määrällisesti merkittävimmät ylikuolleisuuden aiheuttajat, ja niiden osuus kuolinsyistä alkaa kasvaa 10 diabetesvuoden jälkeen. Tyypin 1 diabetesta sairastavan kuolemanvaara sydän- ja verisuonisairauksiin on 3–5-kertainen ikätoveriinsa verrattuna.